Izglītības principi
a. Definīcijas
b. Saistība ar darbu
c. Dieva zināšanas
d. Mistiskā prakse

a. Definīcijas
Kas ir izglītība? Izglītība ir process, kura rezultātā cilvēks iegūst zināšanas. Un kas ir zināšanas? Tās ir cilvēka kontakts ar pasauli. Realitāti var neuztvert nemaz, var uztvert izkropļoti un var uztvert precīzi. Zināšanas sākas ar to, ka cilvēks pārstāj kropļot realitāti. Tās nav tas pats, kas vienkārši informācija. Informācija pamatā attiecas uz nedzīvo pasauli un tādējādi ir statiska, bet zināšanas pamatā attiecas uz dzīvo pasauli un ietver gan statiskus, gan dinamiskus aspektus. Rietumu zinātne pēta informāciju (http://en.wikipedia.org/wiki/Shannon_information_theory), bet ne zināšanas. Ja neatzīst absolūtas autoritātes esamību, tad zināšanas var būt tikai relatīvas. Relatīva patiesība ne ar ko neatšķiras no puspatiesības vai aplamības. Katrai no tām ir savs atskaites punkts, kurus bez absolūtas patiesības esamības nevar salīdzināt. Ir iespējams plēsties savā starpā, lai stiprākais uzvar, bet tikai visuvarenais, bezgalīgais, absolūts var uzvarēt vienmēr un visur, neatkarīgi ne no viena (starp citu, viņš tā nedara un ļauj pastāvēt arī maldiem). Krišna Bhagavad-gītā apgalvo, ka viņš ir visu cēloņu cēlonis, sākotnējā personība, no kuras viss atvasināts (BG 10.8), tāpēc es izmantoju Bhagavad-gītu (http://gauranga.lv/gita/) un citus svētos rakstus (Dieva doto informāciju) kā absolūtu atskaites punktu. Matērijā iemiesoto dzīvo būtni (kas ir aktīva) pārklāj smalkais un rupjais materiālais ķermenis (kas ir pasīvi mehānismi): BG 7.4, 18.61. Smalkais ķermenis sastāv no ego, saprāta un prāta. Ego nodrošina ķermenisko identitāti. Saprāts nodrošina atmiņu un gribasspēku, bet prāts nodrošina domāšanu, jušanu, vēlmes, patiku un nepatiku. Ārējo pasauli mēs uztveram caur prātu. Prāta dabiskais stāvoklis ir strādāt saprāta vadībā, savukārt, saprāts ir dvēseles instruments (BG 3.42). Ģņāna jeb zināšanas sakārto to informāciju, kas ir sakrājusies prātā. Līdzīgi kā nesagremots ēdiens pārvēršas par indi organismā, bet sagremots kļūst par tā sastāvdaļu, neapstrādāta informācija tikai rada šaubas un traucē prātam un saprātam strādāt, bet sakārtota asociācijās, informācija atbrīvo darbībai (BG 4.41-42).

Kā iespējams sakārtot zināšanas? Dieva zināšanas ir visaptverošas un pilnīgas, tāpēc, balstoties uz Dieva zināšanām, mēs varam sakārtot savējās. Cilvēkiem Dieva zināšanas ir pieejamas no svētajiem rakstiem un no svētajiem — Dieva pārstāvjiem, kas tās nes sevī. Kontrolei un viltvāržu atmaskošanai: Dieva zināšanas ir vienotas, tāpēc svētas personības teiktais vienmēr saskan ar svētajiem rakstiem un citām svētām personībām.

Zināšanas sastāv no trīs daļām: teorija, prakse un ticība (sambandha, abhidhēja, prajoģana), jeb stāvoklis, virzība un mērķis. Sambandha-ģņāna ir teorētiskā izglītība jeb asociāciju veidošana. Dažreiz izpratne par izglītību ar to arī aprobežojas, bet faktiski tā ir visseklākā, virspusējā no trīs izglītības daļām. Teorētiskās zināšanas attīsta, klausoties un lasot. Abhidhēja-ģņāna ir praktiskās iemaņas. Tās ir pilnībā asimilētas zināšanas, kuras cilvēks izmanto visu laiku un momentāni, bez domāšanas. Iemaņas attīsta ar praksi, t.i. pielietojot teorētiskās zināšanas vēl un vēl un vēl. Prajoģana-ģņāna ir vērtību sistēma, izpratne par to, kas ir labs un vajadzīgs. Būtībā tas ir tas pats kas ētika un ticība, lai gan pēdējos divus cilvēki parasti saprot kļūdaini, neasociējot ar laimi. Ticība ir vissvarīgākā zināšanu daļa (BG 4.39), kas padara iespējamas un lietderīgas pārējās. Piemēram, ja jūs zināt pankūku recepti un mākat tās cept, bet jums nepatīk pankūkas, jūs tās necepsiet. Savukārt, ja jums ļoti patīk pankūkas, jūs arī sameklēsiet to recepti un iemācīsieties cept, pat ja sākumā nemācējāt. Ticību jeb vērtību sistēmu attīsta, biedrojoties ar cilvēkiem, kuriem tā ir.

Mūsdienu formālā izglītības sistēma neattīsta skolnieka vērtību sistēmu mērķtiecīgi, tāpēc lielāku lomu personības izveidē nospēlē komercreklāmas, kas gan mērķtiecīgi attīsta cilvēka vērtību sistēmu sev vēlamā virzienā. Rezultāts ir patērētāju sabiedrība, cilvēki, no kuriem nevienam nav nekāds labums, un kas visiem spēkiem cenšas notērēt visus savā rīcībā (vēl) esošos resursus.

b. Saistība ar darbu
Atsaucoties uz manu pirmo rakstu, kā izglītība nodrošina cilvēkiem darbu? Zināšanas ir dzinulis, kas cilvēku izkustina darbam (BG 18.18). Izglītības mērķis ir padarīt cilvēku lietderīgu. Nelietderīgs cilvēks pats nav apmierināts, līdzīgi kā bullis, ko neliek pie darba. Lai prāts nomierinātos, tas ir jānoslogo (BG 2.66). Tikai mierīgs prāts var sajust laimi. Ikviens vēlas kaut kā izpausties, apliecināt sevi, bet neizglītotam cilvēkam to ir gandrīz neiespējami izdarīt. Viņa komunikācija ir ļoti ierobežota, jo sava amata prasme gan tieši, gan netieši ir būtisks pamats komunikācijai gan ģimenē, gan plašākā sabiedrībā. Tas ir pamats gan pašcieņai, gan apkārtējo respektam.

Dažādas dabas cilvēkiem ir nepieciešama pavisam atšķirīga izglītība, lai izkoptu viņu darbam nepieciešamās īpašības, bet kaut kas ir visiem kopīgs: izglītība sākas ar to, ka  bērnam iemāca cieņu pret citiem cilvēkiem, pirmām kārtām, māti un tēvu, kas ir viņa pirmie skolotāji. Bez ticības cilvēks nespēj uztvert zināšanas (BG 4.39-40), tāpēc ticība skolotājam ir pirmais, kas jāattīsta skolniekā, lai mācību process būtu efektīvs. Ticība nenozīmē aklu ticību, šaubas ir saprāta pazīme un zināšanas ir nepieciešams pārdomāt un pārbaudīt praksē (BG 16.1). Ticība kaut kam nozīmē saskatīt tajā laimi, pieņemt to kā labu. Cieņa ir ticības priekšnosacījums. Skolotājs var arī provocēt skolnieku, un treneris — noslogot, bet tas viss noved pie laba rezultāta. Cieņa nozīmē, ka mēs atzīstam, ka cieņas objekts (cilvēks vai skolotājs, vai kas cits) ir labs, vismaz kaut kādā aspektā (kaut arī var būt uz mums neattiecas), bet ticība nozīmē personisku saikni — ka ticības objekts ir vajadzīgs man, tas ir tieši mans ceļš uz laimi. Cieņu pret citiem iemāca, parādot viņos labo. Skolotāja uzdevums ir iemācīt skolniekam saskatīt citos cilvēkos labās īpašības. Pat, ja viņš skolā citu neko neapgūst, tas būs pietiekams pamats, lai vēlāk sasniegtu pilnību dzīvē. Pateicoties šai cieņai, cilvēks būs spējīgs veidot ar citiem labvēlīgas attiecības un saņemt no viņiem visu, kas nepieciešams dzīvei un darbam.

Vēdiskajā sabiedrībā mācekļi parasti dzīvo skolotāja mājā. Tas viņus atbrīvo no blakuslietām. Skolotājs var mācīt par brīvu, jo mācekļi viņam palīdz vienkāršos mājas darbos: sanest malku, pieskatīt govis. Tas arī veido labvēlīgas attiecības starp skolnieku un skolotāju, kurās skolniekam attīstās cieņa, bet skolotājam — žēlsirdība, un ar kalpošanu nopelnītās zināšanas ir tieši tādas — pelnītas, tāpēc tās pēc tam ilgi saglabājas un savukārt kalpo skolniekam.

Tagad daži vārdi par apmācību atbilstoši četrām profesiju grupām: meistari (šūdras), biznesmeņi (vaišjas), vadītāji (kšatriji) un skolotāji (brāhmani). Profesijas grupa jeb varna ir iedzimta un mūža laikā nemainās. Censties to mainīt ar izglītību ir ļoti grūti un bīstami (BG 3.35). Cilvēks var palikt nelaimīgs uz visu mūžu, jo daba tik un tā liks viņam darboties pa savam (BG 18.60). Skolotājs, kas neņem vērā sava skolnieka varnu, pats nav nopietni ņemams.

Šūdras apmācība var likties visvienkāršākā, bet tā ir arī visdiferenciētākā. Šūdras darbs prasa ļoti specifiskas un attīstītas iemaņas, kuru izkopšana var prasīt daudzus gadus (piemēri: cirkus akrobāts, pianists, programmētājs, kalējs), bet viņa darbam praktiski nenoder tādi vispārizglītojoši priekšmeti kā pasaules vēsture un ģeogrāfija, lingvistika, jurisprudence. Ņemot vērā šūdras augsto specializāciju un praktisko iemaņu lielo nozīmi, apmācību ir racionālāk iziet pie meistara, nevis lielās grupās auditorijā. Lasīt- un rakstīt-prasme ir apveicama, bet nav absolūti nepieciešama darbam. Inženieriem būs noderīga fizika, ķīmija. Visiem šūdrām ir svarīgi ētikas un higiēnas pamati. 

Vaišjām neapšaubāmi ir jāapgūst ekonomika un grāmatvedība (kuras daudzās skolās nemaz nemāca), kas automātiski prasa arī matemātiku un, mūsdienās, — prasmi rīkoties ar skaitļotāju. No pasaules vēstures un ģeogrāfijas ir svarīgi tieši komercijas aspekti. Vaišjas specializējas finansēs (ieskaitot zeltu), lauksaimniecībā, tirdzniecībā, industrālajā ražošanā, u.c.. Nav vajadzības gatavot vienu cilvēku reizē vairākās sfērās, jo ikvienā no tām ir pietiekami daudz biznesa iespēju. Atkarībā no specializācijas, vaišjam ir nepieciešamas zināšanas jurisprudencē, lauksaimniecībā, loģistikā u.c. Visiem vaišjām ir jāiemācās dalīties ar saviem resursiem tā, lai tie neizsīktu. Resursi, kas netiek laisti apgrozībā, parast izsīkst, tāda ir matērijas daba.

Kšatrijiem ir svarīga laba fiziskā sagatavotība, ķermeņa kontrole un elpošanas vingrinājumi. Svarīgāka par fizisko slodzi fizkultūras stundās ir teorētiskā izglītība, nedaudz no medicīnas un jogas, piemēram: statiskie vingrinājumi ķermeni ārstē ar ilgstošu iespaidu, bet dinamiskie paceļ tonusu īslaicīgi. Svarīgas ir prasmes iesildīties, atslābināties, sekot ķermeņa stāvoklim, prasme koncentrēties, sporta spēļu noteikumi. Viņiem jāapgūst arī jurisprudence (svēto rakstu studijas), retorika, kaujas mākslas, iemaņas ar ieročiem, vadības teorija. Ļoti piemērotas disciplīnas ir arī mūzika un dejošana, jo tās spēlē svarīgu lomu sociālajā mijiedarbībā, un viss kšatriju darbs sastāv no sociālās mijiedarbības. Gan īru, gan indiešu dejas (un, iespējams, arī citas) ir lielisks treniņš fiziskai sagatavotībai. Krišna norāda uz šādām īpašībām, kas nepieciešamas kšatrija darbā: varonība, ietekme, apņēmība, izveicība, bezbailība kaujā, dāsnums un valdnieciskums (BG 18.43). Zināmu apsvērumu dēļ, kuri kļūs zināmi vēlāk, es gribu piebilst, ka kšatrija dzīves misija ir izkopt askētismu jeb spēju pārvarēt grūtības augstāka mērķa labad.

Brāhmaniem ir visplašākā mācību programma, jo viņi ir atbildīgi arī par visu pārējo varnu apmācību. Praktiski brāhmaniem ir pieejamas visu veidu zināšanas. Viņi arī visvieglāk apgūst zināšanas, tas būtībā ir viņu darbs. Tāpēc būtu loģiski brāhmanam vispirms iemācīt mācīties: klausīties un lasīt. Pie tam nevis vienkārši atpazīt vārdus, bet veidot asociācijas, atrast līdzības un pretmetus, saskatīt pretrunas, atšķirt jauno un atkārtojumus. Īpaši brāhmaniem raksturīgas disciplīnas ir prāta kontrole, abstraktās zinātnes (loģika, valodniecība, matemātika), pedagoģija, astroloģija, medicīna, teoloģija (svēto rakstu studijas). Dievs brāhmana darbu raksturo ar sekojošām īpašībām: prāta un ķermeņa kontrole, askētisms, tīrība, iecietība un atklātība (BG 18.42). Brāhmans strādā ar teoriju, iemaņām un ticību (t.i. trīs zināšanu sastāvdaļām). Brāhmans ir atbildīgs par sabiedrības labklājību kopumā, tāpēc viņam ir jāsaprot lietu dziļākā būtība, jāspēj paskatīties uz pasauli arī ar citu acīm un jāredz arī kopaina. Savtīgums diskvalificē brāhmanu darbam.

Mūsdienu sabiedrībā trūkst kvalificēti kšatriji un brāhmani, tāpēc potenciālos šo raksturu īpašniekus sabiedrībai rūpīgāk jācenšas nosargāt, saglabāt viņu labās rakstura īpašības un izaudzināt par pilnvērtīgiem vadītājiem un skolotājiem. Svarīgākais apmācības rezultāts ir entuziasms strādāt, un mūsdienu valsts sistēma, diemžēl, sistemātiski atņem vēlmi strādāt kšatrijiem un brāhmaniem, lai vaišjas iegūtu lielāku varu.

Cilvēks saņem rezultātus atbilstoši savai pienākumu izpildei. Tas, kurš neciena citus, nesaņems nekādus labus rezultātus, jo viņš nav izpildījis pat minimālos cilvēka pienākumus.

Pietiekama izglītība ļoti atvieglo cilvēka dzīvi, jo viņš tās rezultātā skaidri zin, ko no viņa sagaida, un nav jātērē laiks un enerģija, lai to noskaidrotu ar eksperimentālām metodēm. Cilvēks, kurš ir izgājis apmācību, bet nav kļuvis citiem noderīgs, ir piekrāpts, viņa apmācība faktiski nav notikusi. Minimālais izglītības kritērijs ir tas, ka cilvēks kļūst noderīgs sabiedrībai.

c. Dieva zināšanas
Raksta pirmajā daļā es teicu, ka cilvēku zināšanas var balstīt uz Dieva zināšanām. Tā kā daļa lasītāju varētu nebūt studējuši svētos rakstus, es šeit tās aprakstīšu sīkāk. Tas var kļūt par smagu pārbaudi lasītāja asociāciju sistēmai, jo rietumu pasaulē zināšanas asociē ar kaut ko pavisam citu, ar statisku informāciju, nevis ar dinamiskiem procesiem, kā tās aprakstītas svētajos rakstos. Dievs zināšanas definē šādi (BG 13.8-12): nelepošanās, neizlikšanās, nevardarbība, iecietība, tiešums, audzinātāju uzklausīšana, tīrība, stingrība, paškontrole, atteikšanās no maņu objektiem, noteikti arī nesavtīgums, ciešanu un trūkumu redzējums dzimšanā, nāvē, vecumā un slimībās, nepieķeršanās un nesapīšanās ar ģimenes lietām (dēliem, sievu, māju u.c.), arī vienmēr vienāda attieksme, saņemot vēlamo un nevēlamo, nedalīta saikne ar mani, nenovirzīšanās no kalpošanas man, vientuļas vietas izvēle, nesekošana tautas masām, pastāvīgas zināšanas par dvēseli, saprast patiesu zināšanu priekšrocības – to definē par zināšanām, un visu, kas no tā atšķiras — par neziņu.

Kā lai to saprot? Visi piekritīs, ka reizrēķina tabula, iezubrīta no galvas, ir zināšanas, bet neizlikšanās? Jēzus iesaka spriest par koku pēc tā augļiem (Mateja 7:15). Pie kā noved zināšanas, saskaņā ar Bhagavad-gītu? Patiesas zināšanas sagrauj šaubas un atbrīvo no darbības sekām (BG 4.41-42), atbrīvo no visiem grēkiem, t.i. ciešanām (BG 4.36-37), tās ir spēcīgākais tīrības līdzeklis šajā pasaulē (BG 4.38). Zinošam cilvēkam Dievs ir ļoti dārgs, un pats viņš ir dārgs Dievam. Dievs viņu pat uzskata par līdzīgu sev (BG 7.17-18). Savukārt, neziņa, neticība un šaubas ir cieši saistīti, tie noved pie iznīcības un izolē no laimes (BG 4.40).

Daži vārdi par šaubām un fanātismu. Šaubas ir kā audzējs, kas cilvēku saēd no iekšienes, ja netiek atrisinātas, tāpēc patiesību vajag noskaidrot jo ātrāk, jo labāk. Cilvēks ir saņēmis tehniski kvalitatīvu izglītību, ja viņa šaubas ir sagrautas. Cilvēkam var arī samācīt muļķības, kurām viņš svēti tic, skolotājs pie tam ir bijis tehniski augstā līmenī. Par fanātiķiem sauc cilvēkus, kas akli seko kaut kam, bez loģiska pamatojuma. Fanātisms var būt labs, jo cilvēks var uzreiz sākt enerģiski darboties ar pilnu atdevi pēc ļoti īsa apmācības kursa. Tas var būt arī kaitīgs, ja no šīs darbības cieš apkārtējie vai arī pats darītājs, bet atklāj to tikai pēc laika. Ja ticība ir bijusi pamatota, šaubas nekad vairs neatjaunosies (BG 4.35), pretējā gadījumā nāksies labot kļūdas un izglītoties vēlreiz. Daudzi reliģiju sekotāji sāk kā fanātiķi, un tas ir normāli, jo ļauj viņiem ātrāk progresēt. Tomēr, progresa ietvaros viņiem vajadzētu saņemt pilnīgākas zināšanas un iemācīties savu izvēli loģiski pamatot.

Patiesas zināšanas izmaina savu nesēju daudz dziļāk, nekā ateistu skolotāji to spēj iedomāties. Cilvēks ne tikai labāk izprot savu ķermeni un pasauli ap to, bet viņa apziņa pārslēdzas pavisam citā režīmā, un viņš saprot, ka nemaz nav ķermenis, bet gan dzīvā būtne, kas sēž tajā. Cilvēks saprot, ka viņš ir tikai viens no pieciem faktoriem, kas nosaka darbības rezultātu (BG 18.13-16). Bhagavad-gītā 2.54 Arģuna jautāja, ka pazīt saprātīgu cilvēku, kas izpratis zināšanas pilnībā. Uz to Dievs viņam atbildēja: "Kad (cilvēks) atmet visas prāta radītās vēlmes un prāts ir apmierināts sevī, tad viņš ir sasniedzis izpratni. Kam ciešanas nesatrauc prātu, un bauda pilnīgi neinteresē, kas brīvs no pieķeršanās, bailēm un dusmām, tāds gudrais ir (dziļā) izpratnē. Kam nekas nesimpatizē, kas ne sveic, ne ienīst visu svētīgo un nesvētīgo, ko sasniedz, tam izpratne ir nostiprinājusies. Kas arī savus jutekļus pilnīgi atrauj no jutekļu objektiem līdzīgi, kā bruņurupucis ievelk locekļus bruņās, tam izpratne ir nostiprinājusies.” (BG 2.55-58) Šajos pantos ir parādīts, kā cilvēks ar bagātu iekšējo pasauli pazaudē interesi par ārējo (jutekļiem uztveramo) pasauli. Ārējā pasaule ir primitīva, salīdzinot ar to, kas notiek prātā un dvēselē. Atbrīve, kuru dod patiesas zināšanas, nozīmē atbrīvi no matērijas un iespēju pārcelties uz garīgo pasauli, kurā viss ir dzīvs.

d. Mistiskā prakse
Svarīga prāta spēja ir pievilkt objektus, parādības un īpašības, par ko tas domā. Pasaulē viss ir saistīts, un ar savu prātu mēs esam daudz ciešāk saistīti pie apkārtējās pasaules, nekā naivi iedomājamies. Domājot par citu cilvēku labajām īpašībām ar cieņu, cilvēks pats tās pamazām iemanto. Tāpēc es tagad uzskaitīšu dievišķās īpašības no Bhagavad-gītas 16.1-3: bezbailība, esamības šķīstīšana, gudrība, saikne ar Dievu, devīgums, pašsavaldīšanās, ziedojumu veikšana un svēto rakstu citēšana, askētisms, tiešums, nevardarbība, patiesīgums, nedusmošanās, atteikšanās (no darba augļiem), miers, nepiekasīšanās, līdzjūtība, nemantkārība, maigums, kautrība, nesvārstība, spars, iecietība, izlēmība, tīrība, neskaušana, ne-godkārība ir dievišķajā dabā dzimušo priekšrocības. Tās cilvēku atbrīvo, pretstatā demoniskajām īpašībām, kuras sasaista (BG 16.5). Lai sasniegtu kādu mērķi, ieteicams meditēt uz priekšrocībām, ko tas dos, un uz trūkumiem, ko rada tā nesasniegšana.

Sava ticība ir vadāma lieta. Kā jau teicu, ticība ir kanāls, kas saprātu savieno ar laimi, un to var izvēlēties, kā saņemt savu laimi. Nopelnīto laimes daudzumu cilvēks saņems tik un tā, bet viņš to var izmantot lietderīgi. Piemēram, cilvēkam, kas visu savu laimi cenšas saņemt caur ēdienu, var rasties problēmas ar aptaukošanos, cilvēkam, kas savu laimi cenšas baudīt draugu pulkā, būs daudz draugu, bet tam, kurš izvēlas laimi saņemt no svētajiem rakstiem, nostiprināsies saprāts. Līdzīgi kā ticība tuvina mērķim, naids izolē. Cilvēks, kas nicina bagātniekus, pats nekad nekļūs bagāts — kāpēc lai Dievs viņam uzspiestu to, kas nepatīk? Dievs visiem ir labākais draugs un ņem vērā visas viņu vēlmes, tikai pretrunīgas vēlmes ir grūti piepildīt. Nepatika pret kaut ko liedz arī cilvēkam izpratni par to, pie tam ilgstoši.

Visu laiku dižākais skolotājs, Nimāi pandita, kurš ir tas pats Krišna — Bhagavad-gītas teicējs, zināšanas kodolīgi definēja kā kIšNa-sambandha, bhakti-abhidhēja, prēma prajoģana, t.i. viss atrodas Dievā, visa prakse ir vērsta uz viņa iepriecināšanu, un mērķis ir sasniegts, kad Dievam ir sagādāta laime. Bhakti jeb garīgā prakse automātiski dod arī ģņānu jeb zināšanas un vĒrāgju jeb vienaldzību pret materiālo esamību. Gan Dievs, gan garīgā pasaule, gan atsevišķā dzīvā būtne ir mūžīgi, zinoši un laimīgi pēc dabas (sat-ķit-ānanda), tāpēc, atgriežoties pilnā apziņā (jogas pilnība), pārpasaulīgās zināšanas atjaunojas automātiski (BG 4.38). Dieva vārdi satur visas viņa enerģijas, ieskaitot zināšanas, tāpēc zināšanas var iegūt arī mistiskā veidā, daudzinot Dieva vārdus.